Павел Вежинов
Синият камък

chitanka.info

Когато се обърна назад, виждам само любов и мъка. И мъката е много повече от любовта. В най-далечните години я усещах като живо море, макар й свито в тясната коруба на момчешките ми гърди. Чувах го понякога как стене нощем, как се блъска като ослепяло в скалите. После, докато водата изтичаше обратно, едва долавях неговия сломен шепот. Постепенно, с годините, и тоя слаб глас угасна. Но мъката не изчезна, само се втвърди като кост под сърцето ми. Дълго време живя там, гладка и остра, просто не смеех да се наведа рязко, за да не ме прободе. После и това усещане се загуби. Но аз знаех, че е вътре в мен като живо въгленче под топлата пепел. Много, много по-късно разбрах, че се бе събрала и сгъстила като кристал, не въображаем, а съвсем истински, прозрачно син като връх на пламъче.

Когато за пръв път видях камъка, дори не разбрах какво представлява. От три месеца бях мобилизиран. Тая нощ се случих на пост, вън от града, в маларичната низина край Дунава. Едва ли някъде другаде има толкова непрогледни нощи, непривикналият човек се чувствува като ослепял. Само аз бях буден в караулното помещение. Войниците хъркаха тежко, нетърпимо воняха грозните им ботуши. От скука се бях зачел в библията. Като подчаси нямах право да спя, какво друго можех да правя. Тая мъртва дума в ония години за мен бе пълна с неизмерим живот, с мисли главно, които се въртяха в главата ми като заблудени и безпътни мълнии. Но сега бях подтиснат от задуха, пък и отдавна не бях чел нищо, от седмици, от месеци може би. А библията беше единствената книга, която по онова време се допускаше в караулните помещения. Не намирах нищо в нея, но упорствувах, колкото да разбера, че през епохите и вековете хората не са се изменили чак толкова много.

Най-после двата омразни часа изтекоха. От единайсет до един имах право да спя. Тоя път заспах мигновено, без сън, без дъх почти. Събудили са ме много трудно. Не обичам хора, които се събуждат трудно — те са по начало тежки и безчувствени по характер. Но сега наистина много ми се спеше, бях изтощен от безкрайните караули. Докато запасвах амуницията, едва не залитах. И караулният началник беше много сънлив, дори не ни погледна с кривогледите си очи. Само ни поведе в мрака като три крастави, недоспали овци. И навън нощта, макар и облачна, бе много топла, висеше над нас като огромен, влажен корем на животно.

Охранявахме военните складове тая нощ, погребите, както ги наричахме. Те бяха между чифлиците и реката, забити в льоса, в тъмнината се виждаха да стърчат като комини само черните им чугунени отдушници. От полето ги отделяше висока ограда от бодлив тел, доста ръждясал, с фандъци вълна от овцете, които денем пасяха около него. В грамадния двор растяха само бурени, брези и безплодни орехи. Вървяхме едва ли не слепешком, спъвахме се в къртичините, блъскахме коравите си войнишки глави в ниските клони на дърветата. Рядко си спомням в живота толкова тъмна нощ, а „чукундурът“, както наричахме подофицера, навярно бе забравил да си вземе фенерчето. Усещах само дъх на бурени, на далечна вода, никакъв шум, сякаш бяхме на дъното на огромен кладенец. Сам аз бях на най-далечния пост, най-безопасния, ако за опасност се смята дежурният офицер. Набързо сменихме и трите поста, без да си направим труда да измърморим обичайния церемониал. Колкото и да беше прост, „чукундурът“ не се престараваше. И на него службата му бе омръзнала до смърт, той поне имаше за какво да мисли там на село, а ние нямахме. Щом стъпките му заглъхнаха в далечината, аз просто се строполих в бучиниша и веднага заспах.

Събудиха ме пушечни изстрели. Макар че бях дълбоко заспал, подскочих тъй, сякаш някой от куршумите ме бе парнал по бузата. Веднага разбрах, че се стреля съвсем наблизо, най-много на другия край на огромния двор. Хвърлих се отново в затоплената трева. Стрелбата се усили, усетих как зъбите ми зиморничаво изчаткаха.

Длъжен бях да дам и аз два предупредителни изстрела, но тая мисъл сега ми бе непоносима. Изведнъж ми дойде наум, че дори не бях заредил пушката си в караулното помещение, както го изискваше уставът. Никога не я зареждах. Да сложиш куршум в цевта, това е все едно да стреляш.

Стрелбата изведнъж спря. Сега трябваше поне да заредя пушката, ако не исках да ме пратят на военния прокурор. Измъкнах затвора, натиснах пачката в магазина. Но пръстите ми трепереха, пачката ми се изплъзна, силната пружина я изхвърли някъде в мрака. Само това ми липсваше! Сложих втора пачка, затворът щракна звучно, пушката бе заредена. Започнах да пипам около себе си за тая, която бях изтървал. Трябваше да я намеря непременно, в това военно време за една загубена пачка пращаха направо в наказателната рота в Сливен.

В тоя миг чух сухо съскане, към небето излетя накъсана червена диря, пукна се, под ниските облаци блесна и увисна като звезда голям бял лампион. Навярно нашите бяха хвърлили тая ракета, за да видят своите нападатели. Огледах се бързо. Трябваше да използувам това кратко, неочаквано осветление, за да намеря пачката, преди да е пристигнал дежурният офицер. Търсех трескаво в бурените, лампионът започна да избледнява. И точно тогава видях моя кристал. Може би не го наричам точно, може би си беше истински скъпоценен камък. Никога не посмях да узная това, просто се страхувах за ума си. Не беше много голям, колкото един лешник може би, но сияеше много силно, сякаш излъчваше своя собствена светлина. Посегнах и го взех. Стори ми се много студен, почти леден, не по-малко студена бе и светлината му. И тъкмо лампионът се готвеше да угасне, чух бързи стъпки, зърнах фигура на момче, на юноша може би, толкова в тоя миг ми се стори лека и гъвкава. Момчето бягаше, бързо като коза. Между тънките гъсти стволове на дърветата неговият бяг изглеждаше някак накъсан, като при блясък на мълния. Най-сетне светлината примигна и угасна, саждиви искри се посипаха към земята. Оградата беше много близо, в тоя миг изпитах ужас, че може да връхлети върху нея. Ужас не само за него — повече за себе си. Това в никой случай не биваше да се случва в моя район. Но момчето изчезна без никакъв звук, сякаш бе потънало в земята. Никога след това не научих как бе минало през оградата. Не смеех дори да попитам, за да не навлеча подозрение върху себе си. То се знае, никому не бях казал, че изобщо СЪМ ГО ВИДЯЛ.

Когато по-късно дойдоха да ме сменят, караулният началник сам светна с фенерчето си, за да намеря пачката. Беше много сърдит, но нищичко не ми каза. В края на краищата той бе длъжен да ми провери оръжието, преди да тръгнем. Докато крачехме към караулното, все още стисках камъка в ръката си, не смеех да го пъхна в джоба. Навярно съм се страхувал да не изчезне по тоя невероятен начин, по който го бях намерил. Когато влязох в караулното, там вече бе пристигнал дежурният по полка поручик Първанов. Беше седнал край масата, разсеяно прелистваше библията. Както винаги, лицето му изглеждаше спокойно, дори безучастно, сякаш нищо особено не се бе случило в тоя глух и затънтен провинциален град, където дори жабите крякаха малко приглушено, та камо ли нелегални да нападнат военен обект. Не бях виждал досега такъв странен офицер, нито ми се случи да видя по-късно. Беше красив, слаб, бледен, кой знае защо ми напомняше Жюлиен Сорел. Въпреки хубавата, стегната униформа никак не приличаше на офицер. Където и да го срещнех в града, винаги стискаше в лявата си ръка тънка книжка с красива бяла подвързия с розови цветчета. Знаех, че е курсът по френски език на професор Мавров. Казваха, че се разхождал като завеян край брега на реката, мърморел си на глас чужди думи и изречения, никога не се оглеждал дали някой го поздравява, или той трябва някого да поздрави. Не се интересуваше ни от службата, ни от войниците, но говореше с тях много вежливо, сякаш не бяха войници, а господа. Смятаха го за смахнат, може би затова го бяха изпратили в тоя загубен гарнизон. Но аз знаех, че е много интелигентен, навярно нарочно се правеше малко на луд, за да избегне най-неприятните офицерски отговорности. Познаваше ме, говореше понякога с мен на френски, доколкото успявах да му отговоря, разбира се. Произношението му бе безупречно чисто, но малко ученическо. Докато оставяхме пушките си на пирамидата, той ни гледаше разсеяно, но чувствувах, че иска да ми заговори.

— Какво държиш в ръката си? — попита ме той внезапно на френски.

— Нищо — отвърнах аз.

— Не е нищо!… Дай да видя!…

Не знам защо толкова се изплаших. Все пак нямаше какво да правя, отворих длан. Той обичаше да гледа ръцете ми, навярно му напомняха за някакъв друг свят. И в същия миг пред очите ни светна със своето меко, мъчително сияние синият камък. Усетих как зениците му едва забележимо се разтвориха.

— Я ми го дай! — Той все още говореше на френски. — Какво е това? Откъде го имаш?

Можех ли да му кажа, че е изпаднал от мен? От гърдите ми навярно.

— Това е семейна вещ — отвърнах аз смутено. — Моята майка го е получила от баба си.

— Твоята баба да не е била маркиза? — отвърна той на български. — Защото това е сапфир. И то не какъв да е.

— Не, това е най-обикновен изкуствен кристал — отвърнах аз. — Макар и шлифован.

Забелязах, че лицето му става все по-тъжно. Навярно вече не мислеше за камъка. Навярно мислеше за събитията през тая нощ. И как да се измъкне от тях неопетнен.

— Тоя камък е прокълнат! — обади се той най-сетне. — Може би ще ти донесе нещастие.

Макар да говореше съвсем безучастно, усетих какво иска да ми каже.

— Не вярвам! — отвърнах аз. — За туй съм го взел — да ме пази от беди. Или поне за това ми го е дала майка ми.

— А сега да видим какво се е случило! — измърмори той неохотно.

Преди десетина дни срещнах случайно моя бивш командир в Парка на свободата. Навярно е около шейсетгодишен или малко повече. Но сега беше облечен в обикновени цивилни дрехи. Когато беше офицер, нямаше нищо военно в него. А сега неудържимо ми напомняше на бивш офицер. Беше в зеленикав шлифер, тип „френч“, меката шапка бе наложена на стриганата му глава като фуражка. Отново ми се стори, че е малко смахнат, подсвиркваше си нещо наум. Когато се разминавахме, той ме погледна, но погледът му мина през мен като през въздух. Може би наистина не ме позна. А може би просто се страхуваше от нашия общ спомен. Все пак негови войници по време на негово дежурство бяха стреляли по нелегалните. Стана ми неприятно и тягостно. Ако наистина ме е познал, бих желал следния път да се поздравим с него като приятели. Все пак той беше един от малкото хора, които бяха видели моя камък.

Успях да го запазя не много дълго, няколко години. И го загубих така неочаквано, както го бях намерил. Все пак колкото и да ми беше скъп тоя чуден син камък избягвах да го държа в ръката си. Дори избягвах да го поглеждам често, макар да съзнавах всеки миг, че е в мен. Просто ме беше страх. Или пък нямах сили да понеса чувството, което той ми нашепваше. Едва когато го загубих завинаги, разбрах какво всъщност ми се бе случило.

Кога видях за пръв път очите й

Родил съм се в един от най-тъжните квартали на София. Макар че си беше истински краен квартал, той по нищо не приличаше на тия, които ни заобикаляха. Всички други крайни квартали ми напомняха по-скоро на изродени села. И като всички изроди, бяха много по-отвратителни от своя далечен първообраз. Но нашият квартал си беше съвсем градски, съвсем софийски. Той дори не беше така бедняшки като другите, по дворовете му не се търкаляха тикви, не квичеха дръгливи прасета, сутрин не ни будеха гласовити петли. По нашата улица имаше канал, водопровод, дори улично осветление. Няколко триетажни къщи издигаха силните си плещи над другите. Крайната двуетажна къща бе на поп Никифор. Оттам нататък се простираше пусто поле, по което дори ветровете избягваха да замръкват. Макар и не съвсем беден, нашият квартал беше много тъжен. Вие скоро ще се уверите в това.

Макар да съм живял близо четвърт век в тоя квартал, много рядко си спомням за него. И което е много по-странно — той съвсем е изчезнал и от сънищата ми. Когато съзнателно се връщам назад, имам чувството, че се движа в отдавна запуснат мъртъв дом, потънал в забрава и плесен. И въпреки това по някакъв необикновен начин той и сега е съхранил своето време в себе си, както старата ученическа кутия своите моливи. Навсякъде другаде времето е изтекло завинаги, само там се е запазило такова, каквото си е било — застояло и неподвижно. Щом отворя кутията, то се понася около мен като тънък мирис. И затова бързам да я затворя, докато цялото време не е изтекло. Спомени без мириса на времето не са никакви спомени.

Сам аз живеех на третия етаж на нашия голям дом. Плащахме наем. Сега тая дума не говори нищо, разбира се, тя няма мирис. Но тогава имаше. Според българските представи наем по онова време плащаха само хора, прокудени от домовете си. Или всякакви други нещастници, неспособни да се преборят със съдбата. Струва ми се, че и до ден-днешен това разбиране живее с все сила в българския човек. И на моя баща му беше много тежко да плащам наем — не толкова за самите пари, колкото за достойнството на дедите си. Но и парите, макар че живеехме в краен квартал, не бяха малко. Бедняците просто не можеха да го плащат, живееха в колиби и всякакви съборетини.

От върха на моята тухлена кула аз виждах цялата улица — от начало до край. Точно на юг, обкована в своята невероятна каменна броня, течеше Владайската река, такава каквато си е до ден днешен. Но в ония години тая гледка беше толкова нова и неочаквана, колкото Айфеловата кула например. Дори безучастните шопи, когато минаваха по мостовете, спираха там със своите магарета, гюмове, вързани на връзки червени петли, за да позяпат чудото. По-нататък, на мястото на днешния гърмящ транспортен възел, се простираше необработено поле, обрасло в грамадни буренаци и тръни. Всъщност не съм сигурен, че са били чак толкова грамадни. В ония години, когато едва се отлепвах от земята, всичко ми се струваше грамадно — дори креватите и масите, които стърчаха над главата ми. От всички тия големи вещи и същества най-много ме плашеха кучетата. Нашият квартал, пък и всички други крайни квартали, беше пълен с едри рунтави кучета. Бяха ужасно зли. А за да бъдат зли, ги учеха хората. Тогава аз не знаех, че те никога не нападат деца. Достатъчно беше някое от тях да се затича случайно към мен, за да се покрият след това устата ми с пришки. Бях много чувствително момче, с недетско въображение. Смътно усещах, че виждам живия свят съвсем различно от всички други деца — като че ли си го бях измислил сам, недействителен и деформиран. Така например в квартала живееше някакъв странен човек, огромен на ръст, но съвършено кьосав. Голото му лице бе покрито с безброй дълбоки бръчки, приличаше по-скоро на лице на престаряла жена. Когато го срещаха някъде по улицата, другите деца просто спираха, за да го позяпат любопитно. Но в мен той предизвикваше някакъв необясним ужас. В целия тоя загадъчен свят, в който напразно се стремях да проникна, за мен нямаше друго по-страшно същество. Бях го преобразил в себе си в някакъв зъл дух, в някакъв таен удушвач на деца. Моето лакомо и ненаситно въображение безразборно гълташе всичко, за да го преобрази в себе си по някакви съвсем непонятни закони.

Струва ми се, че двата най-зли врагове на квартала бяха калта и болестите. Софийската кал беше прочута. Навсякъде тя бе дълбока и лепкава, но никъде не бе така черна, както при нас. Или просто така е останала в обезцветените ми спомени. Сега си мисля, че тя просто ме е убивала духом. Понякога седях с часове на прозореца, за да я гледам. По цялата улица нямаше нищо освен кал — неизбродна, черна, прорязана от дълбоките коловози, пълни с антрацитна вода. Беше ми много тъжно от тая гледка, усещане за неизмерима пустота и безнадеждност премазваше детската ми душа. Тогава такава си представях цялата човешка земя, от край до край черна, подгизнала, безучастна. Дори лятото бе кално, улиците изсъхваха съвсем едва през юли, но дори и тогава по нея оставаха да стърчат втвърдени кални гърбици. Едва през август те се превръщаха в плътен слой прах, пепел, но мек, летлив, всепроникващ. Не дай си боже да духне вятър или да минеше случайно гальота или каруца. Целият тоя прахоляк закриваше улицата като плътна завеса, къщите изчезваха в нея, небето ставаше сиво.

По това време баща ми беше млекар. Млекарницата му се намираше на улица „Мария-Луиза“. Когато мама ме заведе за пръв път там, открих с изненада, че има и някакъв друг свят, съвсем различен от нашия — чист, светъл, почти неземен. Масите бяха покрити с бели мраморни плочи, хладни и чисти, все още овлажнели от забърсването. Тезгяхът бе облицован в бели фаянсови плочки, които сякаш светеха в утрото. Зад него, облечен в бяла престилка, стоеше баща ми, златните рамки на очилата му блестяха пленително. Той и без това си беше конте, но сега ми се стори божествен, на всичко отгоре с тоя весел черпак в ръката си. В сребърно калайдисания казан се вареше и кипеше млякото, нежната му пяна бе бухнала като снежна планина.

Като ме видя, моят баща веднага остави черпака и някак гузно се поусмихна. Сега разбирам, че просто се е засрамил от мен, от сина си. Но тогава такава мисъл не можеше да се побере в ума ми. Как да се досетя, че тая професия просто не е била в стила му — да бъде някакъв си дребен млекар с няколко маси, та макар и мраморни. Още не знаех, че никой от дедите ми не е слугувал никому, даже на турците. Но смущението му трая само мигове. Като се засмя отново, той ни настани на една от масите, след това отново се върна на своето царствено място. Взе черпака и една бяла фаянсова купичка. После я наля, като сипваше млякото от високо. И досега е жива, жива в паметта ми тая нежна струйка мляко, която кипеше и преливаше в тънката купичка. Сам я поднесе, като шеговито ми се поклони. В малка чинийка ми сервира и две виенски кифлички. Никога до тоя ден не знаех, че са толкова меки и вкусни. Тия, които понякога носеше у дома, бяха сухи, толкова сухи, че не се чупеха, а просто разпадаха на трохи между пръстите ми.

Не, баща ми не обичаше своята работа. Той скоро я изостави, без да разбира, че завинаги е преминал зенита на своето оскъдно еснафско благополучие. Отсега нататък щяха да го очакват само горчивини и изпитания, само унижения, които дори насън не можеше да си представи. Но тогава бяхме горе-долу заможни хора. И навярно, за да постигне в мен това, което не бе сполучил със себе си, той ме даде във френски колеж. Не стоях дълго време там. Разболях се тежко, а когато оздравях, другите ученици бяха твърде напреднали с езика, за да мога да ги настигна. Преместиха ме в българско училище. Все пак татко ужасно се гордееше, като дърдорех на френски, караше ме да го правя и пред роднините. Те ме гледаха зяпнали от изумление — всъщност не толкова мен, колкото баща ми. За тях той бе преминал в някаква друга, много по-висока човешка категория.

Спомените от френския колеж са едни от най-мрачните в живота ми. Никога няма да забравя отците, които ни преподаваха — зловещи като гарвани в черните си дрехи. Всяка проява на детска палавост или жизненост предизвикваше у тях нечовешка ненавист. Наказваха ни непрекъснато и жестоко. Отивах на училище като осъден, връщах се като спасен. Но тия метаморфози поне закалиха крехката ми момчешка душа.

И замяна на тона пред мен се разкри някакъв нов свят, който нямаше нищо общо с нашата кална улица. Колежът се намираше на улица „Пиротска“, съвсем близо до градските хали, тоест в самия център на града. Тук животът бе съвсем друг. Тук весело дрънчеха трамваи, с гръмотевичен пукот преминаваха автомобили, призивно звъняха входовете на многобройните кина. На връщане от училище неизбежно минавах през халите. Винаги влизах с малко страх в този хладен, жесток дворец на месото и кръвта. Огромни одрани животни, разцепени на две, висяха окачени на железните куки. Жълта, втвърдена лой закриваше кухините на утробите им, от мускулестите им шии се изцеждаха последните капки кръв. Вътре, в железните клетки на месарите, се размахваха кървави брадви, чуваше се грозното стържене на триони в яките кости. Но по-нататък не бе толкова страшно. Без особен интерес минавах през птичето царство. Понякога спирах за малко пред гъските. Синьо-бели, с жълти крака, те много елегантно висяха на дългите си оскубани шии. Най-дълго време прекарвах пред рибарските магазини. Имаше много риба тогава, купища прясна риба — морска и речна, — примесена с парчета лед. По най-големите сергии лежаха проснати истински чудовища — сомове, есетри, колкото лодки, тук-таме вече насечени на едри късове. Никога няма да забравя тяхното бледо и розово месо, което в ония години не ми бе съдено да опитам. (Както и сега между впрочем, когато има много рибарски задруги, флотилии, но няма сомове.) Няма да забравя плоските им глави, беззъбите им уста, мустаците им, които се виеха като живи. Единствените истински живи същества в това царство на смъртта бяха раците — грамадни кошове с раци, които шумяха и скърцаха с броните си. Когато се връщах в къщи, с увлечение разказвах за всичко, което съм видял. То се знае, преувеличавах малко, поне що се отнася до сомовете и есетрите, но все пак в моите детски очи те наистина бяха грамадни. Майка ми слушаше, слушаше, после казваше малко тъжно:

— Делчо, чудя ти се, защо не купиш малко риба… Ще се урочаса това дете, риба му се яде.

Наистина ми се ядеше, макар да не бях лаком. Докато бях съвсем малък, затворен в моята тухлена кула, без движение, без игри, просто не знаех какво значи думата апетит.

— Да не се учи! — отвръщаше назидателно баща ми. — Риба ядат само богатите.

— Е, не сме чак толкова бедни — измърморваше унило майка ми.

— Ще яде риба, когато идем на село… Там ще хвърля серкмето в Тополница.

Тъй и не купи риба, нито веднъж, макар че в никакъв случай не беше стиснат човек. Сега го разбирам — как ще дава пари за нещо, което за него цял живот е било дар на природата. За риба ни се оре, ни се копае, просто са я ловили в спокойните вирове на една от най-красивите реки в България. Ловили са я с ръце, с вилици, с мрежи, богата река, пълна с мряна и кленове — толкова много риба, че е имало дори за последните бедняци, които са нямали мрежи. Сега Тополница вече не е река, сега в нея тече само някаква сива мътилка с метален отблясък, по-мъртва от водите на Лета и хиляди пъти по-безнадеждна. Поне такава я видях преди две години.

През тая най-знаменита година в детския ми живот, малко преди да се разболея от дизентерия, се случи още едно важно събитие.

През пролетта татко ми купи плетено вълнено костюмче, от тия, които сега наричаме ескимосчета. По онова време те почти не се носеха, особено в квартал като нашия. То бе цялото бяло, прилепнало до тялото, с малки гамашки. Навярно съм бил много смешен с него, приличал съм на балетно зайче. Но тогава такава мисъл не можеше да мине през ума ми. Радвах се ужасно на новата си дрешка, просто хвърчах от гордост. Издебнах от кулата да се съберат повечко деца на улицата, стъкмих се и слязох. Като ме видяха, децата просто се опулиха срещу мен. Отначало навярно са помислили, че е станала някаква грешка, че случайно съм излязъл по долни гащи. Но като видяха как самодоволно се въртя пред смаяните им погледи, изведнъж разбраха подлата истина. Моето облекло им се видя ненормално и позорно, все едно че бях излязъл с рокличка. Те само ахкаха и всички наведнъж се нахвърлиха върху мен. Събориха ме в калта, овъргаляха ме там като прасе, даже натикаха главата ми в тинята, та да запомня завинаги тоя ден. Като свършиха цялата тая работа, те бързо се разбягаха, сякаш отнякъде се бе задал баща ми.

Докато безчинствуваха така с мен, аз дори не гъкнах. Не заплаках и докато безславно се прибирах у дома. Не се разсърдих, не се разгневих, дори не се оплаках. Просто се засрамих, едва не изгорях от срам. Знам, че има хора, които изобщо са лишени от това чувство. И други, които успяват да го сдъвчат някак си, да го погледнат откъм смешната му страна. Но аз не умея и до ден днешен. Понякога ми се струва, че животът ми е просто безкраен наниз от такива нелепи случки, от печални гафове, които дължа само на себе си. Но най-старият урок като че ли се оказа най-силен. До ден-днешен не съм посмял да облека нещо, което да е в най-малка степен екстравагантно, да направя нещо, което безочливо да ме отделя от хората.

Както вече споменах, болестите бяха една от най-тежките беди на квартала. Хората още не се бяха съвзели от тежкото военно гладуване, епидемиите следваха една след друга. Всички инфекциозни болести, като се почне от коремния тиф и се свърши с грипа, сякаш смятаха нашия квартал за опитно поле. Тук те за пръв път пробваха своите сили, преди да се впуснат в голямото настъпление. Оттук потегляха и първите черни катафалки за гробищата, които бяха много близко до нас. Хората ги приемаха с примирение, рядко се съпротивяваха, търпеливо чакаха злото да ги отмине.

Така и аз се разболях от моята дизентерия. Сега не си спомням почти нищо от дългите мрачни месеци, които прекарах в леглото. Просто виждам себе си непрекъснато клекнал върху синьото емайлирано гърне, слаб като шушулка, с изтънели крачета. Пренасяха ме като коте до леглото, щом ме положеха върху него, веднага потъвах в някакво небитие, страшно като смъртта. Нямаше тогава никакви свестни лекарства против тая болест. Единственото, което лекарите познаваха, беше пълната и абсолютна диета. Не поемах нищо освен слаби чайове и отвара от някакви треви и билки. Болестта ме изцеди до капка, в мен не остана нищо освен бледото, мигащо пламъче на живота. Колкото и трагично да премигаше, то все пак надви. Най-сетне станах от това проклето красиво гърне, в което едва не изцедих, живота си, и когато един ден ми поднесоха първата лъжица пилешка супа, изведнъж разбрах, че съм спасен. Някаква необикновена човешка сила, която дори не подозирах, че може да съществува в мен, мина като пламък през кръвта ми.

И все пак се съвземах бавно, едва-едва. Помня отлично деня, в който за пръв път ми облякоха дрешките. Дори майка ми не знаеше, че просто съм се отучил да ходя. Или не бяха останали никакви мускули по тънките ми крачета. Тя едва не заплака, като ме гледаше как залитам като болно коте между стола и масата и масата и кревата. Но така или иначе вече не свалях дрешките, много ми се искаше дори да спя с тях.

Все по-често започнах да ставам от леглото. До смърт ми бяха омръзнали езерото и белият замък, изрисувани върху табления креват. Вече бяха престанали да бъдат за мен извор на мечти и странни видения. Сега хиляди пъти предпочитах грозната, парцалива гледка, която виждах през прозореца. Понякога с часове стоех там и просто гледах и гледах, макар че нямаше нищо за гледане. Тая пролет бе необикновено дъжделива и хладна. Полето зад реката, там, където сега е сточната гара, изглеждаше тъмнокафяво от изгнилите бурени. На високия железопътен насип бе спрял маневрен влак, коминът му бълваше тежко „гъст гноен дим“. Тия думи не съм ги измислил сега. Просто така ги почувствувах в онзи далечен ден като образ. Няколко години по-късно, като пишех свободно съчинение за „нашата улица“, аз спонтанно ги вложих там, горд в себе си от това внезапно откритие. Но учителката никак не ги хареса.

— Какъв е тоя „гноен дим“! — каза тя строго. — Забранявам ти да употребяващ такива думи.

Но въпреки нейното строго предупреждение влакът си остана там, до ден-днешен там. Досега виждам как бълва, жълто-бели кълба дим, които се стелят бавно над пустото поле. Като облаци се вдигаха ята от гарвани, объркваха в миг строя си, после бавно се понасяха към Подуяне. И никакъв човек, нищо освен пустота, подсилена от тъжния грак на птиците — ето това се виждаше от моя прозорец.

И улицата под мен бе съвсем пуста. Просто не съществуват възрастни хора в моите спомени. Не съм ги забелязвал може би. Или съм помнел само тия, които по някакъв начин са ми вдъхвали страх. Имаше много страшни хора по нашата улица — като се почне от касапите, та се свърши с черпня брадат поп. Особено старателно заобикалях гальотаджиите. Бяха все едри мъже, вечно пияни, черните им лица ми се виждаха много свирепи. Може би не всички помнят техните возила — гальота сега и за цяр не може да се намери из целия град. Бяха едноосни коли с грамадни колела и две стръки, в които се впрягаше конят. Товареха се като всички други коли, но не се разтоварваха — просто се изпразваха, като се навеждаха по оста им. Бяха много удобни коли, особено за пренасяне на въглища. Калта не беше страшна за тях, тъй като осите им бяха много високи, по-високи отколкото на днешните трактори. И все пак всичко зависеше от силата на единствения впрегатен кон.

Тоя ден зърнах гальотата още като влезе в нашата улица. Возеше я много едър, мършав кон. Навярно беше много стар, острите му бедрени кости бяха опънали ожулената му кожа. И краката му бяха доста осакатени, сякаш не ходеше, а креташе. Щом влезе в калта на улицата, веднага опъна шия, ребрата му изскочиха от напрежение. Но калта ставаше по-дълбока, пък и силите му се лоизчерпиха. И точно пред нашия дом той затъна.

Мъчно мога да опиша какво се случи след това. Галъотаджията се опита да оправи работата с камшика си. Биеше го не само по гърба. Биеше го по главата, през очите, през влажната запъхтяна муцуна. Не бях виждал до тоя ден толкова озверен човек. Камшикът, изглежда, му се видя недостатъчен, започна да го рита с все сила с калните си ботуши по опънатия корем.

Най-сетне конят падна безпомощно в калта. Падна и сякаш потъна в нея. От моя прозорец виждах само предните крака и ушите му. Човекът сякаш съвсем подивя. Измъкна някакъв кол, започна да го бие с него, където свари, чувах как якият му череп пукаше и пращеше от ударите. Конят направи последно усилие да се изправи. Но успя само да се повдигне на предните си крака, после внезапно рухна и пречупи като клечка дясната стръка. Бяха се спрели вече доста хора наоколо, махаха с ръце и подвикваха, навярно го съветваха как да постъпи. Защо беше нужно да го съветват, просто трябваше да се нахвърлят върху тоя побеснял урод, да го вържат като луд или да го стъпчат в калта. Усетих как някаква силна ръка сякаш ме помъкна към вратата. Едва обух с разтреперани ръце обувките, тръгнах по стълбите. Виеше ми се свят от слабост, но вървях. Когато стигнах долу, направи ми впечатление необикновената тишина. Вече не се чуваха ни псувните, ни ударите. И хората наоколо мълчаха. Едва се промъкнах между тях. И тогава за пръв път видях съвсем отблизо коня. Лежеше неподвижен, само щръкналата му глава подсказваше, че е жив. Коларят тежко дишаше край него с кола в ръце. Изглежда, събираше сили отново да се нахвърли върху жертвата си.

Някак несъзнателно направих още една крачка напред, краката ми затънаха в калта. Гледах жалката разкървавена глава на животното, с цялата сила на душата си исках да му помогна. Никога дотогава не бях изпитвал такова силно, непоносимо желание. Тогава конят обърна глава и ме погледна. Точно в мен погледна, може би защото бях най-близо до него. Очите му се белнаха за миг, после сякаш изчезнаха. И аз видях как от мъртвите дупки, черна като катран потече мъката. Не разбрах как другите не я виждат. Не течеше, а просто бликаше като от рана, стичаше по изпотената му шия, по счупената стръка, локвата под него заблестя като антрацитена. Обърнах се изплашен и побягнах. Дори не помня как съм се качил в стаята. Завих се презглава с одеялото, исках да умра. Колкото и малък да бях, колкото и слаба да беше душата ми, вече нямах друго желание.

Тогава се досетих за суджуците.

Тия суджуци висяха на един пирон върху стената. На тоя пирон закачвахме лампата, преди да ни прекарат тока. После си остана тъй на стената, ръждясал и ненужен. Когато оздравях, татко ми заръча строго да не ги пипам. Беше фелдшер, преди да се заеме със своите търговии, разбираше доста от медицина. И подробно ми обясни, че поради болестта червата са ми станали тънки, съвсем тънички, просто като цигарена хартия, даже по-тънки. Каквато и корава храна да глътна, ще ги пробие. А що ли остава до тия люти суджуци.

Както всички бащи, и моят не разбираше от деца. Никой не разбира от деца. И досега това ми се вижда странно, да не кажа невероятно. Та нали, в края на краищата, всички сме били деца? Но така е, иначе баща ми не би закачил там суджуците, да ги гледам по цял ден. Защо трябваше да се пазя сам, когато той трябваше да ме пази. Дългата страшна диета за пръв път бе събудила в мен глада. Не обикновения глад, детския, невинния, а някакъв друг, непознат, животински, както сега разбирам; Коремът ми се опипаше, крещеше, плачеше. Но нито веднъж дори не помислих да посегна към тях. Възрастните хора винаги забравят, че страхът от смъртта у децата о много по-силен, отколкото у самите тях. Децата се боят от смъртта посвоему, като от страшна, неизмерима болка. За всичко може да си помисли едно дете, само не да призове смъртта. Децата и смъртта са така чужди й различни, както огънят и водата.

А ето че сега си помислих за суджуците.

И не само си помислих. Просто станах и откъснах един от тях. Едва го откъснах, толкова слаби и уплашени бяха ръцете ми. Сега ми е трудно да разбера себе си. Наистина ли съм искал да умра? Или просто мъката е победила в мен страха. Изглежда, че второто е много по-вероятно. Но така или иначе държех в ръката си проклетия суджук, целият треперех. Не знаех дори, че трябва да го обеля, започнах да го гриза лакомо, като малко зверче, точно през средата. Още първата хапка сякаш опари устата ми. Това живо и силно месо приличаше на огън. Усетих как тоя огън пламна и в стомаха ми, но не ме ужаси. Ръфах и ръфах, докато се самозабравих. Но като се понаситих, в мен отново се появи страхът.

Сега вече знаех, че наистина ще умра. Легнах, завих се отново презглава с одеялото и зачаках. Така след половин или един час ме намерила майка ми — облян в сълзи, притиснал до гърдите си остатъците от проклетия суджук. Не помня какво е направила тя, за да ме спаси. Може би нищо. И не само че не умрях, но не получих дори най-леко разстройство. Баща ми години наред разказваше на гостите ни тоя случай, за да се погаври с лекарските диети, разбира се. Но дори не подозираше колко рано в живота ми е било съдено истински да преживея смъртта.

От тоя страшен ден сърцето ми охладня към хората. Макар и не към всички. Нося това чувство до ден-днешен в сърцето си. Нищо, което се случва в детските ни години, не изчезва. Ако не можем да разберем нещо в себе си, трябва да се вгледаме внимателно в детските си години. Сигурен съм, че винаги ще открием там истинските причини. Аз вече бях разбрал, че хората са страшни — по-страшни от всичко, което може да мине през нещастните ни умове. През дългия си живот видях безброй човешки бедствия и страдания. Бях на война. Гледах на снимки хитлеристки концентрационни лагери. И винаги сърцето ми си оставаше малко хладно. Вече знаех, че хората плащат. Плащат за какво, заради себе си? Не исках да мисля. Но някъде в мътилката на спомените бавно се издигаше на предните си крака страшният кон, мъката бликаше като катран от очите му. Сега хората се давеха в тоя катран, много по-страшен от катрана на пъкъла.

Как се превърна на море

Всички възрастни хора си спомнят детството главно с игрите. В началото на века тия игри бяха много повече, отколкото днес. Сега няма ни ашици, ни лимонадени топчета, ни дървени джелици, ни хвърчила, ни дори свинки. Та къде ли едно днешно дете може да пусне хвърчило, когато небето е замрежено от проводници? Как да изкопае дупка за джелика си в асфалта? И в крайна сметка, къде би могло да го запрати, освен в някоя витрина или някой прозорец? В ония години децата нямаха никакво друго щастие освен игрите. Но и това не беше малко.

Работата е там, че за мен споменът за детските игри предизвиква само неприятно и тягостно чувство. Аз просто не играех, децата не ме искаха. Да играеш с децата, трябва да си преди всичко бос. Трябва да имаш рани, пришки по краката, кел, дори краста. Обут в нови обувки и чорапи, с измит врат, най-много с някой презрян херпес на устните, аз наистина не бях за никъде. Децата от улицата спонтанно страняха от мен, сякаш аз бях крастав, а не те. Впрочем взимаха ме понякога, особено когато играехме на стотинки. То се знае, имах доста повече стотинки от тях. Разбира се, те изчезваха за пет-шест минути, след това отново оставах сам. Веднъж, от добро сърце, ме допуснаха да поиграя и на джелик. Като ми дойде редът, така замахвах с пръчката по джелика, че едва не спуках главата на най-близкото момче. Изпратиха ме с ритници да се жалвам на майка ми. Нямаше нужда да й се жалвам, по вида ми тя веднага разбра какво се е случило.

И тъй, не ми оставаше нищо, освен да стоя край тях и да подсмърчам. Дори това не правех като хората, имаше момчета, които подсмърчаха като царе. А когато се надпикаваха (на дължина), някои от тях можеха да се мерят и с възрастните. Това тънко изкуство изискваше много старателни тренировки, а аз дори нямах къде да тренирам.

Не ме приеха и в махленския клуб „Стрела“. Футбол играехме на нашата прашна улица, с парцалена топка, разбира се. Не разбирам защо точно там играехме, като полето беше толкова близо. Но все си е друго да се въргаляш из прахоляците. Вдигаше се такава страшна пушилка, че скриваше дори децата от очите ни, та камо ли топката. Веднъж едно от момчетата донесе плондер, без кожената обвивка. Беше велик ден за махленските футболисти. Макар че го спукахме още на първия мач, момчето тъй си остана по име — Пешо Плондера.

Понякога през лятото правехме дълги набези — до салханата, до „бумбако“, дори до квартал „Подуяне“, което ни се струваше на другия край на света. На връщане често ни се случваше да си откраднем от бостаните краставица, гулия, дори зелка. В късна есен по-големите деца ходеха там да вадят захарно цвекло и картофи. За цял работен ден едва ли получаваха толкова, колкото да отидат веднъж на кино. И все пак упорствуваха — киното беше лукс над всички луксове, заслужаваше си тая жертва.

Много обичахме да ходим при проститутките, натам ни мъкнеше някаква тайнствена, невъобразима сила. Бяха настанени в Държавната първостепенна болница, която се намираше всред голото пусто поле близо до нас. Състоеше се от няколко отделни едноетажни корпуса, боядисани в мръсна охра, които си стоят и до днес. Венерическото отделение беше най-далечното и най-уединеното. Представа нямах за какво служи то. Пък и за самите проститутки смятах, че са затворени там заради своята простотия. Ходехме много често, като на свиждане. Само прозорците на техния корпус бяха зарешетени, обикновено те стоеха прави край тях заловили с месестите си ръце ръждясалите железни пръчки. Бяха ужасно грозни жени, най-грозните, които бях виждал в живота си. Повечето бяха дебели, но имаше и слаби като скелети. Дори насън ми се явяваха техните подпухнали и лилави лица. Изглеждаха винаги отпуснати и апатични, говореха грубо и псуваха така богато, че кварталните момчета, които сами бяха специалисти по псувните, понякога просто се облещваха от изненада. И всичките до една бяха гримирани, по-скоро боядисани като за карнавал. С тия ярки червила и с бледите си лица, кой знае защо, ми приличаха на женски вампири. Най-странно е, че въпреки милостивото си сърце нито веднъж не ги съжалих. Освен при нашата последна среща, която като сърдча раздра сърцето ми.

При проститутките ходехме винаги на големички групи. Главната ни цел беше да ги дразним. Всъщност ние двамата с Ването не участвувахме в тия сеанси, задоволявахме се с ролята на публика. Но и това не беше малко — момчетата се пулеха и кривяха така майсторски, че беше по-интересно от цирк. Гошето умееше да си обръща клепачите, ставаше отвратителен. Страшните жени зад решетките започваха наистина да се дразнят. Някои от тях просто се махваха от прозореца, по-старите ни изтърсваха някоя и друга псувня. Но, общо взето, след всеки изминат ден все повече свикваха с нас. Някои дори се ухилваха дружелюбно, когато изниквахме неканени под прозорците им. Колкото и да бяхме непоносими, все пак ни предпочитаха пред това голо, жалко поле, затворено от железопътния насип.

Тогава момчетата изобретиха ново мъчение, започнаха да скандират в хор:

— Прости-тутки!… Прости-тутки!…

Само това не можеха да понесат — към нас политаше ураган от псувни, обидни думи, огризки от ябълки, дори презервативи. Ние ликувахме. Тогава те, победени, се оттегляха в своите мрачни бърлоги до нашата следна среща. Но после и с това свикнаха, престанаха да се дразнят.

Именно тогава се случи най-грозното. Като не знаеше какво повече да измисли, веднъж Гошето, както скачаше като бесен, разкопча опърпания панталон и най-нахално се изрепчи срещу тях. Жените само се понамръщиха и се изплюха презрително. И именно в тоя миг най-старата от тях, най-лилавата, най-грозната, с най-увисналите бузи, се покатери на нещо, на някакъв стол навярно, после безсрамно дигна роклята си. Едва не изпопадахме. Сам аз отдавна подозирах по гузното поведение на възрастните, че нещо тук не е в ред. Но това, което зърнах, като че ли ме удари с чук по главата — толкова то ми се видя грозно и отвратително. Ването веднага наду гайдата и побягна. Сам аз се оттеглих като зашеметен след него. Одраскано от тая отровна стрела, сърцето ми дълго не заздравя, навярно и досега по него личи някаква слаба следа. След това вече не помислих да ходя при проститутките. Пък и другите като че ли загубиха желание. По-късно, когато разбрах що за тутки са били те, много ми беше трудно да си простя нашата детска жестокост. Само старата проститутка им бе разбрала добре и наказала по най-достойния начин.

Сега все по-често започнахме да ходим на кланицата, на салханата, както тогава я наричахме. Отивахме там, както селските деца ходят в гората с кошници да берат малини. Самата кланица не беше далече, малко зад железопътния насип. Нашата „беритба“ се състоеше в това, че всички нечистотии на кланицата изтичаха по открит циментов канал направо в реката. Но вместо плетени кошници ние носехме кофи и пробити легени. Още щом минехме под железния мост, до ушите ни стигаше отчаяният рев на животните. Отначало той просто ме вцепеняваше, но после свикнах, както и проститутките свикнаха, с нашите гаври.

В ония години убиваха животните не както днес. Убиваха ги откровено, делово, трудолюбиво, както се берат ябълки или се вади цвекло. Хващаха ги за юларите и безцеремонно ги помъкваха към дръвника. Животните ревяха и се бореха. Касапите ги събаряха на земята и ги заколваха с грамадните си ножове пред очите на тия, които чакаха ред. Бяха свикнали и с техния рев, и с ужаса в подивелите им очи. Бяха свикнали с кръвта, с хъркането на прерязаните гръкляни, с предсмъртните им конвулсии. Тръшкаха се върху тях с телата си, опъваха назад рогата, за да се открие гърлото, усещаха как замират под тях последните тръпки на живота им. Извършваха всичко това добросъвестно, както се върши всяка делнична работа. Не са знаели, че природата не само всичко вижда, но и всичко безжалостно помни. То влиза в клетките и в ядрата им, запечатва се в хромозомите, разполага се като у дома си по спиралите на рибонуклеиновата киселина. След това рано или късно паметта на природата си отмъщава на своите подивели синове. Няма защо да си хаби силите с вулкани, земетръси и наводнение. Малко хора загиват от тях, десетките милиони загиват от собствените си ръце. Това е страшният съд и това е пъкълът, който хората ненапразно са си измислили.

Повечето от касапите на кланицата живееха в нашия квартал, макар че малцина от тях имаха собствени домове. Те бяха „страшните хора“ на квартала, дори Гошето ги заобикаляше мълчаливо, когато се разминаваше с тях. Движеха се обикновено на малки групички, по двама, по трима, разпознавахме ги още отдалече по кървавите ботуши, със затъкнатите в тях грамадни ножове. Дрехите им, закоравели от засъхналата кръв, шумяха като брезентови. Дори слепецът би ги разпознал безпогрешно по вонята на смърт и разтление, която се носеше от тях. От салханата те отиваха направо в кръчмите, пиеха до късно, напиваха се до смърт, често се биеха. Понякога побоищата завършваха с жестоки наранявания, дори с убийства. Въпреки вкусните шарденчета, които се приготвяха по много специален начин из кръчмите по „Гробарска“, малцина порядъчни хора се решаваха да се отбият в тях. Много, много години по-късно, когато вече бях гимназист, сам аз съм ходил там с приятели главно заради шарденчетата и кървавиците. Сега касапите не ми се виждаха така страшни, по-скоро жалки, безпомощни и тъжни. Специално към нас се държаха доста мило, с охота ни черпеха. Малко по-късно из тия заведения започнаха да идват вечер и богати хора — по своята екзотика кръчмите напомняха с нещо заведенията около парижките хали. Но касапите сега изглеждаха още по-примирени и изпаднали — не бяха вече родовите касапи от моето детство, а някакви отпадъци от големия град. И цялата тая злокобна улица, по която минаваха с краката напред най-бележитите хора на държавата, в моята памет си остана напоена от начало до край с вкусния аромат на пълнените шарденчета, а не с мириса на тамян и свещи. Такъв е светът, страшилището рано или късно се превръща в чучело. Но по онова време именно касапите създадоха лошата слава на нашия квартал. Постепенно в него престанаха да се заселват прилични хора, новите къщи ставаха все по-мизерни и ниски.

Но да се върнем все пак към нашите детски експедиции. В открития канал на кланицата винаги бликаше изобилна вода. Цветът й непрекъснато се менеше — ту кървав, когато миеха с маркуч одраните и изкормени говеда, ту жълто-зелена, когато чистеха огромните им шкембета. В тая вода касапите хвърляха остатъците от карантията на животните — главно черва и шкембета. Цялата ни работа беше да ги открием и уловим навреме в мръсната воняща вода. Това правехме с железни куки от бетонно желязо или направо с ръце. Много естествено, тия, които бяха най-близко до изхода, имаха най-добър шанс. Сам аз бях винаги на опашката, там ме изтикваха по-големите и по-силните, макар че не ловех за себе си, а за тях. Правех го от чиста спортна страст, на мен не ми трябваха шкембета. Другите момчета носеха в къщи по цели кофи. Не ги ядяха, разбира се, макар че не съм съвсем сигурен. Майките им ги варяха, скълцваха ги на дребно с тежки сатъри, хранеха с тях кокошките си. И досега не съм виждал такива силни, охранени кокошки като в нашия квартал. Настървени от храната, кварталските петли бяха много войнствени. Те се биеха свирепо помежду си, нерядко нападаха дори хора.

Ловяхме обикновено от сутрин до обед, тогава каналът беше най-благодатен. След това отивахме да се къпем. Къпехме се в нашата река, разбира се, в същата, в която се изливаше и каналът. Тя по нищо не приличаше на селските реки с техните чисти вирове, благоуханни брегове, вечно зелени лъки — цялата тая красива и сладка идилия, описвана ни от селските белетристи. Точно на това място реката бе обкована цялата в дълбоко циментово корито, голо и пусто, ако не се смята някое захвърлено умряло куче. Няколкостотин метра по-долу от кланицата това корито свършваше внезапно, като отсечено с нож. Водата падаше от няколко метра в дълбок естествен вир, който ние наричахме „бумбако“. Беше наистина бумбак, и то какъв! Не се престаравайте, няма да намерите тая дума в тълковния речник. Водата в нашия вир се оттичаше трудно, въртеше се в кръг, така че съвсем бе подронила стръмните брегове на реката. Заедно с нея се въртяха умрели кокошки, боклуци, кръв и лайна от близката кланица. Точно в тая вода се къпехме, по-точно къпеха се момчетата, аз само се задоволявах да гледам. Не се гнусях от водата, разбира се, просто ме беше страх да вляза, защото не знаех да плавам. Но другите влизаха. Вдигаше се врява до небето, летяха водни пръски, водата се пенеше и кипеше, децата бяха щастливи като всички други деца, а може би и по-щастливи. Сега ужасно съжалявам, че не се потопих нито веднъж в тия чудотворни железни води. Може би щях да стана неуязвим като Ахилес или Зигфрид, освен за подлостта, естествено, от която няма спасение. Стоях, както винаги, настрана и, както винаги, тихичко си подсмърчах, нещо, което ми остана навик едва ли не за цял живот.

По това време баща ми вече бе станал хотелиер. Той бе много непрактичен човек, за разлика от обикновените еснафи непрекъснато бъркаше въображаемата с реалната действителност. Хотел „Палма“ беше сравнително чист и евтин хотел за онова време, намираше се на удобно място, близо до Лъвов мост. Но и това не помогна. В ония тежки години малцина се решаваха да похарчат пари за хотел. А може би се страхуваха от хотелите — как така ще спиш с непознати хора, могат да те ограбят, дори удушат. Те предпочитаха да безпокоят приятелите и роднините. Така или иначе, хотелът не вървеше, парите едва стигаха да се покрият разноските. Това беше най-тежкият период и в живота на майка ми. За да не се харчат пари поне за пране, тя се принуди сама да пере цялото бельо на хотела. Така съм я запомнил тая хубава и образована жена — от сутрин до вечер наведена над простото дървено корито и ютията. И въпреки всичко все намираше време за четене — късно вечер обикновено, тъй като баща ми много често беше дежурен в хотела. Сега разбирам, че всъщност тя с коритото ни е хранила много повече, отколкото баща ми с развинтеното си въображение.

Но това хотелиерство сломи и него. Той беше човек с естествено чувство за достойнство. Обличаше се изискано, носеше очила в скъпи златни рамки, макар че надали е бил късоглед. Всичко това се стопи, макар и не докрай. Мисълта за разорение го плашеше повече от всичко друго. В късните зимни вечери той излизаше сам край моста. Пристигаха късни влакове, от тях слизаха пътници. Макар че трамваите работеха, повечето от тях гледаха да спестят дори тия дребни пари. Идваха пеша от гарата, мъкнеха куфари, кошници, бохчи. Именно тях причакваше баща ми, подвикваше едва ли не уплашено:

— Топъл евтин хотел, моля!… Топъл евтин хотел!…

Дотам бе стигнал потомъкът на средногорските харамии и революционери.

Но в замяна на това изгаряха една след друга някои от най-наивните му политически илюзии. Радикал, ляв земеделец, единофронтовец — това бе пътят, който измина едва ли не в галоп. Известно е, че през тия тежки години в неговия хотел е укривано оръжие на военния център. Отлично помня атентата в катедралата „Свети Крал“ през 1925 година. По това време вече имахме свой дом. Двамата с баща ми работехме в малката градинка пред къщата, садяхме лук и цветя. Внезапно страшна, невъобразима експлозия разтърси въздуха. Едва не залитнах от изненада, инстинктивно погледнах нагоре. Някъде в центъра на града като че ли бе изригнал вулкан — от мощния му кратер, право към небето, излитаха дим, пепел, грамадни късове от сградата и покривната конструкция, както по-късно разбрах. Смаян, обърнах поглед към баща ми. Той мълчеше. Лицето му бе много мрачно, но не забелязах по него ни изненада, ни уплаха. Веднага се прибра у дома, облече се и изчезна. Не се върна в къщи близо два месеца, докато отшумяха едни от най-кървавите дни в революционната история на България.

Бяха страшни месеци дори за нас, децата. Игрите секнаха, кварталът занемя. Военни и цивилни сновяха из целия град, страшните, „черни камионетки“ работеха денем и нощем. Спомням си веднъж, привечер, група деца стояхме смълчани край брега на реката. Някъде не много далече, по посока на Артилерийските казарми, се чуваше честа пушечна стрелба, от време на време омразно потракваше картечница. Много по-късно в нощта пламна пожар, заревото му цъфна като кървав мак на черното пролетно небе. Тогава още не знаехме, че в това пожарище е загинал един от най-силните и смели революционери Коста Янков.

Споменах за нашия нов дом, иска ми се да разкажа как се сдобихме с него въпреки нашата сиромашия. В ония години беше много болезнен така нареченият бездомнически въпрос. След края на войната притокът на жители към София рязко се увеличи. Това бяха главно малоимотни и разорени селяни, които търсеха някакво препитание в столицата. Към тях се присъедини и армията бежанци от земите, които загубихме. Особено тежко беше тяхното положение. Те не идваха единично, като другите, при някой познат или роднина, който да им намери работа. Прииждаха цели фамилии, заедно с децата, с бабите, мъкнеха част от нищожното си имущество. Наемите по това време бяха много скъпи, обричаха ги на пълна мизерия.

Така започна масовото, насилствено грабене на държавни и общински земи. За една нощ изникваха цели квартали — леки, грубо сковани барачки от подръчни материали, които по-късно се превръщаха в жалки тухлени паянтови постройки. Те и до ден-днешен загрозяват София, особено в нейните северни покрайнини.

Такива пустеещи общински земи имаше и край нашия квартал. Улица „Дунав“ беше граничната. Веднага след нея, както вече споменах, се простираше глухо необработено поле. Ето то стана прицел на софийските бездомници.

Тия бездомнически акции се вършеха, разбира се, организирано. Ако някой нещастник си построеше сам къща на общинско място, той беше обречен. Веднага пристигаше пожарната команда и набързо събаряше постройката. Ето защо кварталите изникваха буквално за една нощ. Така най-сетне дойде и нашият ред. Само за една нощ по тихата крайнокварталска улица преминаха стотици коли. Чувах ги как скърцат под прозореца ми, как тежко тропат конските копита, сякаш преминаваше цяла армия. Дори станах да ги погледам, учуден от тия необясними събития. И тогава видях, че пустото поле просто свети. Там, където с бледосиньо премигване святкаха само единични светулки, сега горяха стотици, хиляди огньове. По-късно разбрах, че това са фенерите, които са осветявали нощната работа. Но така или иначе, полето наистина бе заприличало на боен стан.

Разбира се, бездомниците не строяха сами. Всеки от тях си бе пазарил опитни майстори-трънчани, двойно повече, отколкото се наемаха за обикновена постройка. Цяла нощ ехтяха тесли и брадви, звънтяха пирони. Но на сутринта смаяните жители на стария квартал видяха истинско чудо. До тях бе изникнал нов квартал, наистина еднокатен, паянтов, дървен, но все пак квартал. Пред погледа ни весело червенееше море от нови марсилски керемиди, тук-там се мяркаха дори перденца. Призори една платформена кола натовари багажа ни и ни пренесе в новото жилище. В първия миг не можех да повярвам на очите си — нима това наистина е жилище? Имаше покрив над главата ни, но никаква мазилка по стените. През тесните пролуки на летвите свободно се виждаше божият свят. Пренесохме се не само ние, пренесоха се всички. Тук-таме димяха черните лулички на комините, майките готвеха на гладните си деца. Нашият квартал живееше, живее и до днес, макар и безнадеждно овехтял и жалък.

Когато най-сетне пристигнаха пожарникарските коли, техният прочут командир Захарчук едва ли е повярвал на очите си. Такова масово бездомническо нахлуване до тоя ден не се бе случвало. Как се разваля сега цяло кварталче? Докато се справят с тая непосилна задача, можеше да изгори целият град. Но законът си е закон. Пожарникарите неохотно се заеха за работа. Вдигна се невиждана олелия. Ревяха деца, жените кълняха и чумосваха, мъжете мрачно стояха настрани, подпрени на брадвите си. Така всред невъобразим рев и шум до небето рухна първата къща. Пожарникарите се запътиха към втората.

По това време делегация от бездомници, водени от баща ми, вече висеше пред кабинета на министър-председателя Ал. Стамболийски. Имаше право именно той да води опърпаната им делегация. Бях го виждал веднъж от балкона на нашия хотел да язди на кон начело на Оранжевата гвардия, която манифестираше по главната улица на града. Яздеше доста сръчно, държеше в ръката си знаме. Просто не можех да повярвам, че това е моят баща, струваше ми се, че млекарят с бялата престилка едва ли е годен за такъв подвиг.

Но ето че сега бе ударил неговият истински час — очи в очи с водача на селските маси. Започнали с това, че бездомниците са всъщност негови съмишленици, разорена селска беднота. Дори се бяха изхитрили предварително да кръстят квартала на негово име. Едва ли е имало нужда от тая хитрост, сам той навярно много добре е разбирал простата истина. И все пак законът си е закон, конституцията — конституция. Те гарантираха безпрекословно държавната и частна собственост. Въпреки крайно тежката ситуация Стамболийски намерил сили за правилното решение — отменил на свой риск и отговорност разрушаването на квартала. Пожарните коли си отидоха, народът тържествуваше. Може би за пръв път ги е обзело предчувствието за истинска народна власт.

Но последствията за самите нас, поне на пръв поглед, бяха повече от плачевни. От съвременни, благоустроени столични граждани ние изведнъж се превърнахме едва ли не в чергари. Сега вече нямахме ни вода, ни канализация, ни осветление. Дори адреси нямахме. По магически начин се оказахме извън цивилизованото общество. Все още бяхме нелегален, нерегистриран квартал, обезправен и поставен извън законите. Едва сега за пръв път разбрах какво значи истинска бедност. За построяването на жалката паянтова къщурка бяха отишли и последните спестени пари на баща ми. Цялото ни семейство, което по това време се бе увеличило с още двама души, сега по нищо не се различаваше от другата беднота. Въпреки своята все още достойна външна фасада баща ми се бе превърнал в най-обикновен пролетарий. Вече не бях изконтеното момче от първите години на моето детство. Като всички други деца събувах обувките си в края на пролетта, за да ги обуя отново в началото на учебната година. Като на всички кварталски деца и моите крака се покриха с многобройни рани и пришки.

Но преди това още две събития разтърсиха по особен, бих казал, небивал начин живота им. Нищо не са в сравнение с тях раните по краката ми, макар че белезите им си стоят до ден днешен. Тия спомени не оставиха белези. Но оставиха нещо много по-страшно. За пръв път разбрах, че хората не са това, което изглеждат. Че под привидно спокойната повърхност бучи и стене някакъв страшен и непонятен живот. Едва тогава дочух далечните, все още глухи плисъци на морето.

Случи се тъй, че веднъж ме заведоха на театър. То стана скоро след моето боледуване. Бях достатъчно малък, за да се настаня в скута на майка ми. Преди да загасят лампите, тя тихичко ме предупреди да бъда много мирен, да не вдигам шум, да не се плаша. Защо да не се плаша? Като всяко чувствително момче аз се плашех в тия години от всичко, дори от приказки. Обзе ме някакво лошо предчувствие, притаих дъх. Кой знае, може би като в цирка и тук ще се появят някакви грамадни коне или лъвове. Предчувствието не ме излъга особено.

И ето че най-сетне лампите угаснаха, завесата се разтвори. На пръв поглед нищо особено. Блеснала от светлини стая, красиви мебели. И някакви хора, облечени по начин, който досега не бях виждал — черни, лъскави дрехи, рокли, които искряха и сияеха като безброй звездици. Дори въздъхнах дълбоко от спотаена радост — толкова всичко ми се видя интересно и красиво. Какво страшно има тук, навярно майка ми се е пошегувала. Не, не беше се пошегувала.

Сега не знам какво съм гледал. Може би до мен не са достигали никакви разбрани думи от сцената. Но това, което ставаше там, ми се стори неизмеримо страшно. Хората на сцената не живееха като другите хора, а просто страдаха. При това страданието им бе непоносимо.

Те се тръшкаха по диваните, кършеха ръце, коленичеха, молеха се един на друг, ридаеха. Толкова много страдаха, че станаха по-бели от светлината. Напомняха ми на моя страшен кон — така се бялкаха и пулеха нещастните им очи. Толкова черна мъка струеше от тях. И от моите потекоха уплашени сълзи, но майка ми нищо не забеляза, толкова и самата тя бе унесена в представлението.

Прибрах се ни жив, ни умрял у дома. И от тоя ден започнах да гледам на хората с някакво мрачно, недетско подозрение. Вече смятах, че те са любезни и мили един спрямо друг само пред очите на хората. А щом останат насаме, навярно се нахвърлят един срещу друг като зверове. И като зверове започват да се ръфат, да късат живо месо от себе си, да се измъчват до смърт. Защо го правят? Бях безпомощен да разбера. Но знаех, че и аз някой ден ще попадна в тоя страшен капан. Ще се тръшкам по диваните, ще кърша ръце, ще страдам. До сълзи ще се моля някому, за някакви дивотии навярно. Ще тичам като обезумял с револвер в ръка из някаква блеснала от светлини стая. Само едно не можах да си представя — че ще ми се подмятат тия две черни опашки отзад. Но това малко ме утешаваше, бях отчаян, изпълнен с най-ужасни предчувствия.

Две години по-късно се случи и второто още по-страшно събитие. То разтърси не само нашите слаби и наплашени детски души. Целият квартал сякаш онемя от ужас и изненада. Много странен бе декорът, в който се разигра тая драма. Като че ли нарочно бе построен там не от хора, от някакъв зъл дух, който дълго и старателно е подготвял това кърваво престъпление.

В най-големия пущинак, по посока на градските гробища, по това време имаше малка, тайнствена кръчмичка. На пръв поглед това бе най-девственото, дори бих казал, най-красивото място в целия тоя грозен район на ръждясали и прогнили железопътни вагони. Спомням си, че течеше малка рекичка, спокойно си лъкатушеше между върби и ниски тополи. Макар и съвсем бистри, водите й бяха като мъртви — из сенчестите вирчета не се стрелкаха рибки, не подскачаха дори жаби. И досега не разбирам откъде е идвала, как след това така безследно изчезна. Всичко изчезна — и реката, и самата кръчмичка, и дърветата наоколо, сякаш злият дух, след като свършил грозното си дело, бе събрал набързо и целия си декор.

До кръчмичката се стигаше по тясна пътека, която лъкатушеше покрай реката. И досега не разбирам какво болезнено любопитство ни водеше по нейните извивки. Навярно ни е примамвала нейната тайнственост. Вървяхме смълчани по пътеката, докато стигнем до самата кръчмичка. Но никога не я приближавахме съвсем. Знаехме, че се посещава главно от касапите в салханата. Работеше, както се казва, денонощно, докато те се изпонапият и заспят по масите. Или докато си устроят някоя от своите кървави крамоли. Самата кръчма бе ниска, приличаше по-скоро на селска къщица. От вечно отворената врата струеше хладен мрак. Стигахме обикновено на двайсет-трийсет крачки от нея и там спирахме. Не се страхувахме от касапите, страхувахме се от змията.

За тая змия се разказваха легенди. Някои деца, които я бяха виждали, твърдяха опулени, че е дебела колкото електрически стълб и комай толкова дълга. Но това бяха детски измишльотини естествено. Сега разбирам, че в зиданите основи на кръчмата е живял смок. И кръчмарят го е търпял, за да пази кръчмата поне от нас, децата. Не я пазеше смокът, пазеше я страхът. Ние дълго стоехме в храсталаците, кокорехме се по посока на кръчмата, чакахме. До смърт ни се искаше да я видим. Но всеки миг бяхме готови да офейкаме назад, колкото силите ни държат. Големите момчета твърдяха, че ако я разсърдят, змията като стрела се спускала към своите нападатели. Навивала се около някой от тях, стискала го в смъртоносната си прегръдка, докато го удуши. И след това го глътвала. Досега нямаше нито един глътнат в квартала, но все пак ние се плашехме.

Една ранна утрин отново потеглихме към кръчмата. Бяхме малка група деца, пет-шест души. Говорехме за змията, разбира се. Все още се надявахме да я видим. Пътечката тайнствено криволичеше пред нас, ние напредвахме предпазливо. Отде да знае човек, може и тя да тръгне да се разхожда по пътеката. Мъчехме се да се шегуваме с нея, за да изпъдим страха, но шегите не вървяха. Неволно млъкнахме, стъпките ни ставаха по-безшумни и по-леки. И точно тогава срещу нас се зададе човек, който тичаше като бесен. Познавахме го много добре, правеше хамути или седла, вече не помня. Единият му крак беше много по-къс, той се клатеше ту на една страна, ту на друга, като махало. Очите му бяха така изблещени, сякаш го гонеха триста дяволи. Първата ни мисъл бе, че го гони смокът, разбира се. Бяхме готови да си плюем на краката и да офейкаме. И досега не разбирам защо не го направихме — просто стоехме като парализирани, чакахме какво ще се случи. Човекът най-сетне ни забеляза, позабави тичането си, после внезапно спря. Беше много уплашен и възбуден, очите му просто горяха. Постоя тъй пред нас, докато си поеме дъха. Лицето му бе така бледо и изплашено, че ние съвсем се вцепенихме. А най-сетне ни продума, макар и на пресекулки:

— Къде сте тръгнали?

— Амии… към кръчмата!

— Марш назад! — изрева той.

Тъкмо обърнахме гръб, готови да офейкаме, той внезапно ни спря:

— Чакайте, чакайте!… Я по-добре вървете… Но не бива да влизате в кръчмата. Никой не бива да вляза в кръчмата. Стойте отвън и не ги пускайте.

Кого да не пускаме? И защо?… Сега това ни се стори просто нелепо. Може ли едно дете да спре възрастни? Човекът навярно забеляза нашето недоумение.

— Ами просто ще го спрете! — добави той сприхаво. — Ще му кажете — вътре има убийство… Който влезе — ще отговаря… Разбрахте ли?

Не, не разбрахме. Защо ще отговаря, нали вече убийството е извършено? Седларят само махна с ръка и отново се затича. Видяхме го как като махало изчезна зад завойчето.

Какво друго можехме да направим, освен да продължим пътя си. Много тежка отговорност беше стоварил той на слабите ни плещи. Вървяхме подтиснати, съвсем бяхме забравили за смока. Сетихме се за него едва когато приближихме съвсем. Кръчмата си стоеше на мястото така, както я знаехме — самотна, притихнала, сякаш вслушана в себе си. Само прозорците й бяха закрити със здрави капаци отвътре. Но вратата си беше отворена, в нейния глух мрак не се привиждаше съвсем нищо.

Дълго стояхме пред тая врата мълчаливи и изтръпнали. Най-сетне едно от децата се обади несмело:

— Хайде, да влезем!… Само ще погледнем от вратата какво е станало.

Всички изтръпнахме. Макар че таехме тая страшна мисъл в главите си, изведнъж сякаш ни прилоша. Никой не му отвърна, само Ването се обади уплашено:

— Ами смока?

Какъв смок? Сега не ни беше до смоци. Сега се бе случило нещо безкрайно по-страшно. Знам, че някой от моите млади читатели ще се усмихне. За тях сега думата убийство не означава почти нищо. Както и думата смърт. Сега те виждат смърт на всяка крачка — на кино, по телевизията, дори в живота. Всеки ден по улиците на София умират хора — блъснати или премазани от някоя кола. Децата ги виждат, когато отиват или се връщат от училище. Но в ония години по улиците нямаше дори премазани котки. Когато веднъж в годината трамваят прегазеше някого — гръмваха всички вестници. Когато някоя любовна двойка се застреляше някъде в окрайнините на София, за това се говореше и пишеше с години. Съчиняваха се песни, пееха се от народните певци по сборове и пазарища. Стотици хора се струпваха около техните черни чадъри, за да узнаят как някоя свекърва отровила снаха си. Или как някоя снаха убила детето си. Тогава за нас думата убийство не означаваше просто смърт. За нас означаваше ужас. Означаваше кръв, писъци, нечовешко страдание.

Сега разбирам, че за детето любопитството е по-силно дори от ужаса. Поседяхме тъй около половин час, мълчахме, уплашено се споглеждахме. Чакахме да се случи нещо, но кръчмата все тъй мълчеше. Най-сетне Симето, най-добрият играч на ашици в квартала, се обади нетърпеливо:

— Вие както искате!… Но аз ще вляза.

— Не смееш! — възкликнахме ние едва ли не в хор.

Не, не искахме да го уплашим. Обратно — искахме да го предизвикаме. Искахме наистина да се напъха там. Искахме да разберем какво се е случило. Искахме да го знаем, да го разкажем на всички.

— Не смееш, не смееш! — натяквахме ние.

Виждахме как започна да бледнее.

— Ще вляза! — заяви отново той. — Ще видите, че ще вляза.

И наистина влезе, макар и не без нашата помощ. Просто го натикахме вътре, след това бързо избягахме, сякаш щеше да последва експлозия. Но не последва нищо особено. Секундите течаха една след друга, вътре бе все така тъмно и страшно. После той изскочи оттам прежълтял, облегна се на едно дърво и повърна.

Сега вече никой не можеше да ни спре. Щом Симето се престраши да влезе сам, защо ние да не влезем всички заедно? Като се побутвахме плахо един друг, най-сетне хлътнахме в преддверието. Отначало, докато очите ни свикнат с тъмнината, не виждахме почти нищо. После ни се мярнаха катурнати столове, обърната нагоре с краката маса. И едва след това пред очите ни се откри страшната гледка.

Да, така ми било писано, най-страшното, което имаше да видя в живота си, да стане още в най-ранните ми години. На мръсния под на кръчмата бяха наредени един до друг няколко трупа — от страх не видях добре. Всичките бяха заклани — по един и същ начин — както се колят агнета. И бяха подредени като агнета, изискано, професионално. Целият под бе потънал в черна, съсирена кръв.

Чу се само тупкане на крака, офейкахме навън като гонени от таласъми. Преболедувах цялата тая ужасна история, дълго време бях като несвесен. Тука вече и лекарите не можеха да помогнат. Като се мръщеше недоволно, баща ми най-сетне се съгласи да ме заведат на врачка. Всъщност заведе ме баба ми, вече не помня къде. Врачката се оказа някаква мека и белезникава като тесто старица, много кротка на вид, ужасно трудолюбива. Така усърдно ми бая и врачува, че след два-три дни наистина оздравях. Колко му трябва на едно момче като мен, с бурно въображение. Всяко енергично внушение, дори само внушение, може да се окаже повече от достатъчно.

Никога не научих цялата истина по това зверско убийство, което просто разтърси града. Все пак разбрах, че кръчмарят заедно с цялото си семейство е живял мирно и тихо в самата кръчмица. За нещастие през тия дни им пристигнал гост. Не пристигнал откъде да е, а от Америка, както говореха хората. Навярно не е имал никакво въображение или просто пари не е имал, за да се завре в тая глуха кръчмица, сякаш специално построена, за да се извърши в нея това жестоко убийство. Но убийците навярно са го сметнали за някакъв богаташ. Всеки, който се връщаше от Америка, в очите на невежите хора бе натъпкан с долари. Сега вече не помня дали откриха убийците. Наистина не помня, колкото и странно да е това. От покруса и отвращение съзнанието ми е изхвърлило всички подробности от себе си. Само тая страшна картина никога не се изличи от съзнанието ми. И никому досега не съм имал ни желание, ни сили да я разкажа. Само едно знам — влязох в мрака на ханчето като момче, излязох оттам изплашен човек. Безкрайно по-изплашен, отколкото от глупавия театър. Сега вече можех да очаквам всичко от хората.

След тая страшна случка спомените ми за квартала някак странно избледняха и изчезнаха. Виждам ги много трудно, едва ги различавам от небитието. Всички ми се струват или затъмнели, или преекспонирани, наложени една върху друга върху чувствителните плаки на паметта.

В тия тъмни и невзрачни спомени като че ли само един е останал да свети с живите си и страшни огньове.

Знаете ли какво значи „Поклади“? Това е Заговезни. Да, наистина Заговезни, хубав пролетен празник още от езическите години на нашия народ. Събирали всички боклуци по дворовете, не само по дворовете, по цялото поле. След това ги запалвали и изгаряли заедно с болестите и заразите. Но у мен тоя огнен празник живее като символ на народното бъдеще.

Още няколко дни преди празника ние събирахме по пущинаците бурени, сухи клони, талаш от дъскорезницата на Паланкови. Натрупвахме голяма копна, висока няколко човешки боя. С тия грамадни клади пролетарските квартали сякаш мереха своята сила. Най-големият огън винаги носеше и най-голямата слава. Дразмахленските огньове бяха прочути, пратеници от далечните квартали идваха тайно да видят как ги строим.

Ние палехме нашия огън в празното поле между реката и болницата. Много хубаво строехме кладата, в това се състоеше цялото ни майсторство. Всъщност тая работа свършваха по-големите момчета от нас, тия които вече работеха. Гледахме как стоят настрани и спокойно чакат времето. Не бързаха, макар че ние изгаряхме от нетърпение. Едва когато пламваха като венец слабите, но многобройни слатински огньове, момчетата запалваха нашия.

Началото винаги беше много ефектно. Най-напред пламваше сухото талашово сърце в кладата. Огънят бързо се въземаше по вътрешния комин. Сякаш и сега го чувам как пращи като жив, как лакомо гълта сърцевината. След това изригваше като вулкан от върха, огненият чадър бързо се разстилаше над главите ни. Над кладата се посипваше истински огнен дъжд, толкова силен, че се поотдръпвахме малко назад, за да не се запалим. Струваше ни се, че огнените езици просто ближат небето. Бяхме ужасно горди.

Скоро започваха да бликват един след друг и другите огньове. Най-напред пламваше огнената завеса към Подуяне, Хаджи Димитър, Малашевци, огньове на Красна поляна, Коньовица, Ючбунар. Целият град бе окръжен от огромен огнен пръстен, който озаряваше дори небето с кървавите си отблясъци. Гледахме и ликувахме — това беше нашият голям ден.

По балконите на високите домове в центъра на града излизаха и буржоите да позяпат небивалата илюминация. Чувствуваха се още много силни в ония години, зяпаха насмешливо, самодоволно. Все още не разбираха, че тия силни огньове ще тръгнат като живи към сърцето на града. Ще крачат бързо, решително, устремено. Нямаше да минат и десет години, за да издигнат своя факел в самия център, така ненадейно за тях, както ненадейно идват всички бедствия — вулкани и земетресения. Помня много добре единствения ден на първата софийска комуна. Общината трябваше да бъде наша. Гъста маса народ заля централните улици. Полицията се нахвърли като бясна върху тях. Но беше вече късно, много късно. Големите огньове на София вече бяха запалени, никой не можеше да ги угаси. На тия, които всяка пролет разпалваха новия огън, им бе определено от съдбата да завършат сами великото дело.

Гладка и остра като кост

Просто не забелязах как се случи това. Сега разбирам, бяха настанали ония години, когато момчетата не забелязват нищо освен себе си. Всички много добре помним тая възраст. Но се стараем с все сила да я забравим. Думата „пубертет“ някак спонтанно ни е противна. Все ни се иска да сме се родили мъже. Не е така, разбира се. Помним само годините, а сме заровили спомените в пепелта на времето. Забравили сме бурите, които са ни разтърсвали, ураганите, които са ни помитали като смет. Забравили сме как сме блуждаели като лунатици между видения и миражи. Мразим тия спомени, изхвърлили сме ги от себе си. Колко много ги мразим, можем да разберем по това, как се държим с децата си, когато стигнат на тая възраст. Дразним се от тях, не можем да ги понасяме, все едно че са заразени от някаква противна болест. Не ги разбираме, не искаме да им помогнем. Като че ли не знаем по себе си, че в тия години се решава целият им живот.

Сега, след половин век, за мен е много трудно да анализирам себе си, да открия всички подтици, които са ме повели по моя път. Но със сигурност мога да кажа, че в основата е било именно моето усещане и разбиране за човешката справедливост. Първият, който безмилостно падна в очите ми, беше не друг, а самият бог. На един съвременен младеж това може да се види малко смешно. Но тогава ни набиваха в главата тоя всемогъщ и справедлив бог всеки ден и всеки час. И ето че това остро чувство, за което говорим, ми показа безпогрешно простата истина. За какво ми е бог, който търпи бедността, унижението, горчивата човешка мъка? Вече познавах мъката, а справедливостта постепенно ме заведе при идеите, които единствени ни обещаваха да я премахнат. Малко по-късно се появи и моята любов към родината. Не за това, че е красива, че е богата, че е единствена. Насълзен падах на колени пред нея заради това, че е наша поругана и ограбена прамайка, която има нужда от нашата защита. Ето как простичко се раждат идеалите.

Нашето младежко движение се разпростря в Първа мъжка гимназия като пожар. Дори досега не мога да разбера тайната на тоя бърз успех. Не знам — искрата ли бе много силна? Или пък материалът бе много сух? Може би двете заедно, защото огънят наистина бе неудържим. И тоя свещен пожар се разпространи именно всред цвета на нашата гимназия, всред нейния ученолюбив елит.

Много добре помня нашата първа истинска битка на това поле. Не мога да я нарека класова, защото фронтовата линия не минаваше през класовото разделение. Оттатък имаше доста лумпени, на които явно не им беше там мястото. Тоя ден трябваше да имаме събрание на Въздържателното дружество в гимназията. То се знае, ръководството беше в наши ръце, а така наречените „родолюбиви“ организации се бяха споразумели да го превземат. Събранието се състоя в някакво мрачно подземие на недовършената сграда на гимназията — ниско помещение с неизмазани стени и циментов под. Когато пристигнах там, то беше претъпкано от ученици. Още от прага усетих като електрически ток всеобщото напрежение. При това те бяха дошли преди нас и здраво окупирали централната част, пред трибуната. Тогава за пръв път разбрах, че никаква битка, дори словесната, не трябва да се приема с принизено внимание.

Всъщност не стана никакво събрание. Те постоянно прекъсваха нашите устати оратори с дюдюкания и викове. Скандираха някакви лозунги. На края, като видяха, че не могат с нищо да ни смутят, запяха „Шуми Марица“. Пееха много гласовито, маршът явно им спореше. Спогледахме се омърлушени — сега какво да правим, не можем да запеем „Интернационалът“, разбира се.

И изведнъж някой запя „Жив е той, жив е“. Изведнъж се окуражихме, тясното помещение гръмна от песента ни. Надпявахме се тъй пет-шест минути, после ние явно взехме връх в тая непредвидена спявка. Нервното напрежение се изостри докрай, тук-там пламнаха частични схватки. Но помещението беше толкова тясно, а хората толкова много, че дори един свестен бой не можа да стане — нямаше къде човек да си развърти лактите. Но така или иначе някой ме хласна яко по носа с някакъв твърд предмет. Много неочакван и силен удар, за миг едва не загубих свяст от болката. Но слава богу, кръв не потече. След удара моят нападател благоразумно се бе оттеглил в множеството, видях го как се пеняви там и върти в ръцете си крак от стол. Обзе ме бясна, неописуема ярост, хвърлих се отчаяно напред, но тяхната еластична стена ме отхвърли бързо назад с още няколко леки контузии.

Точно тогава просто усетих как всичко в мен се втвърди и изостри. Сега вече нямах нужда от моето море, в него човек можеше само да се удави. Имах нужда от оръжие — камък, кост! — като моите най-далечни прадеди. И понеже нямах оръжие, трябваше отново да надуя гърлото си, дано някак ми се размине сляпата, нечовешка ярост. Напразно!… Каква утеха и каква битка е това — да се надпяваш!

Като нямаше какво повече друго да направим, с песен излязохме на улицата. Вече се смрачаваше, патрул от двама конни полицаи тъкмо минаваше пред гимназията. Погледнаха ни безучастно — да се пее „Жив е той, жив е“ тогава не беше забранено. Но не минаха дори година-две, само за няколко звука от песента можеха да те скъсат от бой в кой да е полицейски участък.

Бързите ни успехи като че ли малко ни зашеметиха, направиха ни самоуверени и непредпазливи. Никак не е било трудно на полицията да внедри в нашите редове провокатор. Дори не беше трудно да се досетим кой е той. Така или иначе една много ранна утрин, за велико изумление на моите родители, домът ми бе блокиран от полицейска група. Направиха ми щателен обиск, откриха достатъчно компрометиращи материали и вещи. Наистина една от първите ни работи в нашите кръжоци бе да изучим някои от неписаните закони на конспирацията. Но едно е да знаеш, друго е да го правиш. Навярно в нашето опиянение просто не сме вярвали, че това може да ни се случи. В крайна сметка намериха в мен и нелегално издадени книги, които бях скрил доста наивно. Най-доброто, което се случи, бе, че веднага ме арестуваха и отведоха в Дирекцията на полицията. Така поне получих възможност да мина една по-добра конспиративна школа.

Когато най-сетне полицаите ме изведоха, навярно е било към десет часа. Зарзаватчии тътрузеха делнично количките си по прашната улица, късокраки шопкини разнасяха гюмове с мляко. По външните порти бяха наизлезли жени и деца, някои просто зяпаха, други тихо кълнеха. Заобиколено от полицаите, мършавото учениче се понесе по своя крилат път. Като някакъв опасен конспиратор ме настаниха в отделна килия. Всъщност това беше доста големичка стая на последния етаж на дирекцията, съвършено гола, само с един дъсчен под. Много скоро след това ме извикаха на разпит. Най-големият ми успех се състоеше в това, че със своите нелепи отговори доведох до бяс прословутия Гешев. Откъде имам нелегалните книги? Купил съм ги от един уличен продавач. (Тогава книги наистина се продаваха и на двуколки като зарзавата и дребната кинкалерия.) Тоя отговор продължавах да повтарям, докато ми посиняха бузите от плесниците му. Сега разбирам, че надали съм могъл да измисля друга по-сполучлива лъжа.

Навярно за да ме накаже за моето нахалство или просто за да ме сплаши, Гешев ми измисли наказание, което ще помня до края на живота си. След разпита, вместо да ме изпратят в старата килия, ме преместиха в нова. В нея имаше още един човек. И тоя човек бе така здраво омотан във въжета, че не приличаше на човек, а на жалък вързоп. Вратата се затвори зад гърба ми, останах сам с нещастника. Още щом зърнах свирепото му лице, изведнъж разбрах, че са ме затворили с кумаришкия убиец.

Предполагам, че все още е известен с това прозвище, по мое време то бе станало нарицателно. Аз вече знаех за него, предния ден ужасените вестникари вече бяха описали безподобните му зверства. Сега не си спомням подробности, дори истинското му име съм забравил. Убиецът, пиян и озверен, се бе нахвърлил с брадва върху своите съселяни. И бе изпосякъл сума народ. Десетилетия неговото име бе символ на кръвожадност и зверство. Нещастните жители на бедното софийско село дори не смееха да кажат, че са от Кумарица. Не на шега рискуваха всеки нормален човек да им обърне гърба си. Едва след Девети септември селцето успя да се отърве от грозното си име, за съжаление не по най-подходящия начин.

Несъмнено тоя ден и тая нощ, които прекарах с него, ще си останат едни от най-кошмарните в живота ми. По-късно дори въздушните нападения над София надали са ми направили по-силно впечатление. Стоях прав всред стаята и изтръпнал го гледах. Беше силно брадясал, вкочанен, с петна засъхнала кръв по дрехите. Дори не обърна към мен страшните си очи. Лицето му бе празно, мъртво, безчувствено, не зная сега коя дума да подбера. Стоях втрещен известно време. След това започнах да ходя бавно от единия край на стаята до другия. Струваше ми се, че ако спра или седна, ще се случи нещо страшно.

Ходих тъй може би цял час. Но напрежението най-сетне ме изтощи. Седнах на пода, с лице към него, за да мога да следя какво прави. И точно в тоя миг той ме погледна. Погледът му бе съвсем обикновен, човешки. Нямаше в него ни злина, ни ярост, дори мъка нямаше, само някакво особено притеснение като при всеки вързан човек, който не може даже да се почеше. Чаках уплашен нещо да ми проговори, да поиска нещо, вода може би. Не каза нищо, не поиска нищо, погледът му угасна.

Тъй ни завари нощта. Не можах да мигна нито за минутка, просто не ми се спеше. Имах чувството, че ако заспя, той може би ще се отвърже. Знаех колко е нелепо това чувство, но не можех да се отърва от него. Слабата лампа мижеше и премигваше, струваше ми се, че изведнъж съм попаднал в някакъв нереален и измислен свят. Най-сетне не издържах, станах и се преместих зад гърба му — по-хубаво да не гледам лицето му. Не, надали е било по-хубаво. Неговият премазан гръб, обелената му от побоищата глава, сплъстената му коса, закоравяла тук-там от засъхналата кръв, скоро започнаха да ми вдъхват не страх, а милост и състрадание. Сега вече звярът не беше звяр, а жертва. Каквото и да бе направил, сега той бе чисто и просто един нещастник, един смазан човек, обречен на гибел.

И точно тогава ми мина мисълта: всъщност кой от двамата носи истинския човек в себе си? Разпънатият на кръст или тоя тук, овързан като кървава наденица. Тоя тук, проснат на мръсния под, не съм ли аз? Не сме ли ние, които не познаваме добре себе си? Не са ли нашите инстинкти, нашата скрита и неосъзната природа, подтиснати от разума и законите на обществото? Колкото и да бях млад, смътно усещах, че стената, която ни дели, не е ни толкова дебела, ни толкова непроницаема. Може би само въжетата, които ни обвързват, са други, но човекът е горе-долу същият. И аз бях убивал, макар и мислено. Същия тоя Гешев, да речем. Бях го пронизвал с куршуми и хладни оръжия, бях го подпалвал със специално измислени от мен смъртоносни лъчи. И с дълбоко вътрешно удовлетворение бях наблюдавал как гори като плъх. Нима могат да бъдат принципно толкова различни нещата, които мислим и които правим? Сега ми се струваше, че тоя тук, вързаният, е може би по-истински и дори по-вечен от мен. Всеки от нас живее само един живот. Той е живял във всички, минал е през всички, донесъл е до днешния ден всичко, което е приел през вечността — своята мъка, своя гнет, своята човешка злоба от всичките си нещастия.

Наистина трудно се заспива с такива мисли. Не е достатъчно само да оплакваш мъката, да й съчувствуваш. Нужно е да я изтръгнеш от корен. Ако бях бог или просто всесилен, незабавно щях да го сторя. Но после? Какво щеше да стане с нас? Нямаше ли да заприличаме на скопени петли, на тъжни или лениви кастрирани котараци? Не, не, не! — крещеше всичко в мен. Но тая нощ тия гласове бяха слаби, толкова силна бе омразата.

На другата сутрин ме повикаха отново при Гешев. Той ме гледаше и подигравателно, и с известно човешко съжаление все пак. Може би тогава все още не е бил така озверен, както десетина години по-късно. И все още не ме третираше като свой враг, по-скоро като глупак, който от невнимание или разпаленост е сбъркал пътя си.

— Как спа нощес? — попита той иронично.

— Мерси, много добре.

— Тъй ли? — засмя се той. — Ами тогава ще се разпоредя да го развържат нощес.

— Все ми е едно — отвърнах аз равнодушно.

Наистина го казах равнодушно, това не е измислица. Тогава все още не умеех да се преструвам. Гласът ми наистина беше равнодушен, макар че вътрешно потреперах. Е, и какво? Щом го бях приел в себе си, нима сега можех да го отхвърля пред своя враг? Изглежда, че тогава моята момчешка доблест е била по-силна от гласа на разума или страха. Или просто някакъв инстинкт ме е карал да се съпротивявам. Така прави дори птицата, когато скача срещу зъбите на огромния хищник.

И ето че успях. Гешев ме погледна колебливо. Очевидно сега решаваше в себе си: да ме тласне ли в пропастта? Да си спечели ли още един враг? Или просто да ме остави, докато в мен заговори уплашеното благоразумие. Той си прибра плесника и отново седна зад бюрото. Стана ми ясно, че временно съм се избавил.

— Слушай, ти си син на заможни родители! — каза той. — Какво търсиш при тия дрипльовци?

По това време баща ми наистина се бе заел с някаква неудачна търговия. Какво да му кажа? Да му изкрещя, че дядо ми е бил революционер и заточеник? И ето че благоразумието, на което той е разчитал, потече като пот по лицето ми. Все пак не се предадох изведнъж.

— Това са идеи, господин Гешев — отвърнах аз тихо. — Не може човек да живее без идеи… И Христос е казал, че хората трябва да бъдат равни.

— Така ли пише в твоята книжка? — кресна ядосано той.

Съвсем бях забравил, че една от книгите, които бяха намерили у мен, носеше възглупавото заглавие „Съществувал ли е Христос?“.

— Така пише в неговите книги! — отвърнах аз.

— Слушай, момче, това е глупост над глупостите. Който и да го е казал. Ще станеш някой ден мъж, ще разбереш… Винаги ще искаш да стърчиш една глава над другите.

Можех, разбира се, да му отвърна. Да стърчиш, но с какво? С ума си? Или с властта и парите си? Още веднъж благоразумно замълчах.

На другия ден ме освободиха. Върнаха ми по опис джебните вещи, които ми бяха прибрали. Между тях имаше и малко пари, които майка ми благоразумно ми бе пъхнала в джоба. После с два-три ритника ме натириха навън. Стоях примижал на многолюдната улица, приличах на котка, която току-що са изтърсили от чувала в някаква неизвестна местност. Все още се оглежда със свити уши, но дълбоко в себе си знае, че ще намери отново верния път, да, знае.

Тръгнах бавно, все още зашеметен, прекосих като насън Лъвовия мост. Там наблизо се намираше млекарницата, която някога бе на баща ми. Седнах край мраморната масичка, поръчах си топло мляко и кифли. Донесе ми ги някаква мрачна жена, постави ги мълчаливо пред мен и си отиде. Изядох всичко много бавно, с дълбока наслада. Сега още по-ясно разбрах колко непоносимо и страшно е да си лишен от свобода, да бъдеш жертва. Безкрайно по-приятно е да гълташ бавно и сито горещото мляко и меките, хрупкави виенски кифлички.

Когато плащах, една дребна монета се изтърколи на пода. Малко непредпазливо се наведох да си я взема. И странно! — тоя път не усетих лекото коварно бодване. Не усетих острието на гладката кост. Нима я бях загубил в ареста? Нима я бях предал на брадясалия нещастник?

Сега имам чувството, че точно през тия три страшни дни в мен се е образувал синият прозрачен кристал. Защо? Не знам, може би така е устроена вселената. От хаоса се образуват звезди, от гигантските мъглявини — галактики. Колкото и да е странно, мракът ражда сам светлината, черният мазен графит — блестящите диаманти. А може би не е възможно да има и истинско човешко щастие без страдание.

Дълги години тоя син камък бе най-скъпото, което имах. И все пак един ден го загубих така неочаквано, както го бях намерил.

Винаги го носех в себе си, може би в това се състоеше моята грешка. Не знам защо, избягвах да го гледам, освен нощем понякога, когато угаснат всички земни светлини.

Неговото меко синьо сияние ме плашеше, раждаше в душата ми дълбока мъка. А през тия години твърде много мъка имаше в живота на хората, за да прибавям към нея и тъжната светлина на камъка.

Войната отиваше към своя неизбежен край. Когато заминах на фронта в Унгария, отново го взех със себе си. Носех го винаги в горния ляв джоб на куртката, обвит в парче черен сатен. Може би смътно съм се плашел от неговото синьо рентгеново облъчване. През дългите месеци война само веднъж го разгънах, за да го погледна със спотаен трепет. Това стана, когато немците пробиха нашия фронт при Драва Соболч. Гледах го и сякаш не вярвах на очите си — камъкът сияеше по-бляскав от всякога. Нима това никога няма да свърши, помислих си аз отчаян. Нима никога няма да свърши?

Беше най-тежката нощ, която ми се случи да прекарам на фронта. Веднага ни извикаха в щаба на армията. Когато влязохме в ниската едноетажна сграда, стените й просто се люлееха от артилерийската канонада. А знаехме, че сражението се водеше доста далече — на около двайсетина километра от нас. Полковник Гилин мрачно ни съобщи, че още тая нощ трябва да се евакуираме — далече в тила, чак в югославянския град Сомбор. Просто не вярвахме на ушите си — да отстъпим точно сега, когато фронтовете на съветската армия вече неудържимо наближаваха Берлин? Дали не е станало нещо неочаквано, дали немците най-сетне не са пуснали в ход своето прословуто тайно оръжие? Само при тая мисъл усетихме как гърбовете ни се вледеняват.

Но нямаше време за размишления, заповедта трябваше да се изпълни. Натоварихме цялата печатница на „Фронтовак“ с бързина, на която вече бяхме свикнали. Пътят за Сомбор минаваше близо до фронтовата линия, по високото плато над Харкан. Спряхме за малко, за да видим поне отдалече най-голямото сражение, в което някога българска войска бе участвувала. И сигурно най-епичното. Трудно може да се опише гледката, която се разкри пред очите ни. Вече бях виждал София след една от най-големите нощни бомбардировки, цялата потънала в море от пламъци. Гореше като факел, който би подпалил дори черното мъртво небе. Но тая гледка тук надминаваше всяко човешко въображение. Огромно кърваво зарево се бе издигнало като венец над хоризонта. Артилерийските урагани се преплитаха един друг и сливаха един с друг, техните остри припламвалия разкъсваха нощта като гигантски светкавици. Точно над Драва Соболч всичко бе потънало в огън и кръв. Гледахме и не можехме да повярваме на очите си. Нима наистина е възможно там да дишат и да се сражават обикновени хора? Къде всъщност започва границата на ужаса и пълното вцепенение? Ние не можахме да издържим дори гледката, качихме се на нашия продънен автобус и потеглихме, да не кажа побягнахме. Не знам за какви дяволи не ни бяха дали и оръжие — в целия ешелон имаше само един развален пистолет. Ако се случеше най-лошото — да ни преградят пътя, — щяхме да загинем като зайци. И досега си мисля, че командуването на армията нарочно ни бе унизило по тоя начин.

Но това беше последното ни изпитание. Един месец по-късно ние вече напредвахме с цялата армия по равнините на Южна Унгария. Пробихме линията Маргит. След това нашият десен фланг влезе в Надьканижа. Там редакцията се установи малко по-дълго в хубави и удобни квартири. Тоя чист и приветлив унгарски град беше за нас първият мирен оазис след изпитанията на войната. Изкъпахме се, избръснахме се, светехме от чистота. За пръв път се чувствувахме истински хора. Сега вече нямах никакво желание да погледна своя вълшебен камък.

Войната неудържимо вървеше към своя край. Новините от фронта говореха за пълен хитлеристки разгром. И все пак в Берлин все още бушуваха жестоки боеве. Тоя град, символ на хитлеризма, в тия дни ни приличаше на полудял човек, който не знае какво прави. Макар и отдалече, ние с дълбока ненавист наблюдавахме тая животинска агония. Сега всяка наша жертва ни се струваше безкрайно по-скъпа, главно защото беше безсмислена. Колкото и да се обръщам назад, в историята, едва ли бих могъл да видя по-позорно събитие. И навярно никога историците няма да го обяснят, нито психолозите да проникнат в същността му, толкова всички изводи са унизителни за човека.

Беше привечер, малко подтиснати от тия новини, се прибрахме в нашия нов дом. И изведнъж в града избухна стихиен огън. Насън не можех да си представя, че толкова войска има в града. Стреляше се с всичко, което една армия може да притежава — с пушки, с картечници, дори с оръдия. Светещите куршуми просто замрежиха небето с огнените си тропоски.

В първия момент ние дори се стреснахме. Пак ли някоя последна немска лудост като тая при Драва Соболч. Не, не беше възможно, знаехме, че фронтовете са доста далече. Може би някое последно въздушно нападение? Но не се чуваше никакво бучене на самолети. Стояхме тъй слисани всред улицата, не знаехме какво да правим. Тогава някъде срещу нас изтрещя прозорец, на него изникна руски войник. Беше гологлав, лицето му бе необикновено възбудено.

— Берлин падна! — изкрещя той срещу нас.

После вдигна автомата си и започна да стреля срещу небето.

Това бе краят. И в такъв естествен образ се бе явил той пред очите ми.

Тая нощ бе нощ на победни пирове. Пируваше целият град — по столове, по квартири, дори на улицата. Никой не пестеше куршумите, за какво повече са ни куршуми? В ония дни всички искрено вярвахме, че тая проклета война ще бъде наистина последна. На всички ни се струваше, че след тая нощ ще изгрее някакво друго слънце — може би по-голямо, по-радостно, по-светло. За съжаление не мина дори месец, за да разберем колко наивни са били тия наши надежди.

Но през оная незабравима нощ всички пирувахме. Събрахме се цялата редакция в един от апартаментите. Както винаги, яденето беше доста оскъдно, но за това пък имаше алкохол в изобилие — вино, коняк, унгарска палинка, която наистина палеше гърлото. Изпонапихме се здравата, всички без изключение, даже тия, които никога не бяха слагали капка алкохол в устата си. Като Рашо Шоселов например. Но опиянението от алкохола не беше нищо в сравнение с опиянението от радостта и надеждите.

По едно време се отпуснах изтощен на едно от леглата. И точно тогава си спомних за моя камък. Как ли се чувствуваше той в тая небивала нощ? Извадих го предпазливо от джобчето, разгънах сатенената му обвивка. И ето че отново лежеше на дланта ми. Стори ми се в тоя миг спокоен и хладен, толкова хладен, че дори се обидих. Нямаше капка радост в мекото му сияние. Даже напротив, синята му светлина ми се стори малко тъжна. Какво можеше да означава това? Може би нямаше сили да прежали жертвите? Или пък смяташе, че всичко, което се бе случило до днес, не може нито да се оправдае, пито да се изкупи. Малко го намразих в тоя миг. В крайна сметка той бе част от самия мен, беше длъжен поне мъничко да сподели радостта ми.

Малко нервно го бутнах в джобчето си, без да си дам дори труда да го завия в неговото сатенено парцалче. Поизправих се, глътнах чаша вино. И точно в тоя миг забелязах, че Рашо бавно се отправя към отворената врата на балкона. Беше доста бледен, леко залиташе. Веднага ми мина през ума какво може да се случи с човек, който за пръв път пие. Станах и се запътих след него. Като излязох на балкона, той вече се бе надвесил ниско над перилата, готвеше се да се пооблекчи навярно. Под него зееше тъмната бездна, той висеше безпомощно там, колко му трябваше, за да се прекатури. Инстинктивно протегнах ръка и го улових за яката. Навярно съм се навел доста ниско, но бях сигурен, че вече няма да го изпусна.

Ето в тоя миг съм изтървал моя камък, той просто се е изхлузил от джоба ми, който иначе винаги държах закопчан. Мигновено усетих това, но беше късно. Видях само как се разби в каменните плочи на тротоара. Разби се като малка звезда, пламнаха живи, сини искри и веднага угаснаха. Стори ми се, че не се е разбил, а просто изгорял в своята мъка. Отдръпнах се поразен, чувствувах, че се е случило нещо непоправимо. Радостта ми изведнъж изстина, усещах в себе си някаква необикновена пустота. После бавно се прибрах при другите, които все още се веселяха. Моят пир бе свършил.

* * *

Не, не преживях загубата толкова тежко, колкото можете да си помислите. На другия ден се чувствувах дори мъничко облекчен. Останах още два месеца в Унгария, в дни на мир и спокойствие. Всички, които са били там, помнят колко хубава беше тая пролет, без нито едно облаче по синьото унгарско небе. Преживях много радости, натрупах незабравими впечатления. Едва когато се върнах в България, осъзнах, че дълбоко в себе си съм тъгувал за моя камък. Но може само за миг да изчезне нещо, което се е образувало в теб с десетилетия.

Колко тежка е била тая загуба, усетих, когато отново започнах да пиша. Преди всичко много трудно стана това, сякаш съвсем бях отвикнал. Сядах насила зад машината, мислите ми бяха някъде другаде. Тоя вечен огън, който винаги съм усещал по-жив и по-истински дори от моя собствен живот, сякаш бе поугаснал. Или просто бе засипан под пепелта на толкова много събития. Сега трябваше да вадя отново въглените и грижливо да ги разпалвам. Разбира се, не е толкова трудно да разгориш отново огън от въглени, стига да има какво да сложиш върху тях. Но може би това, което съм слагал, е било все още доста сурово.

Така или иначе огънят отново се разгоря. Но смътно усещах, че грейката като че ли не е същата. В първите години описвах войната. Много искрени и истински чувства имаше в душата ми. И в книгите ми навярно личи, че са истински. И все пак това надали е било достатъчно. Струваше ми се, че заедно с камъка съм загубил нещо от моя път.

Сега вече истински ме болеше за него. Не можеш да опишеш един огромен, бушуващ пожар на фона на слънцето. Сам аз го бях видял при Драва Соболч на фона на черното страшно небе. А може би не е нужно да описвам непременно пожари. Защо трябва непрекъснато да напомням на хората мрачната нощ, от която се бях отскубнал. Така мислех в ония години. Или по-точно така се успокоявах.

Сега често се събуждам нощем, със затаен дъх почвам да се ослушвам. Няма ли отново да доловя шепота на морето? На истинското море, което се блъска като ослепяло в скалите. После затварям очи и чакам отмалял, да, чакам, докато отново доловя тихото пляскане на вълните му. И ги усещам как прииждат като могъщ прилив, как заливат бреговете, които ги чакат. На другата сутрин се събуждам съвсем бодър, отивам до прозореца и се усмихвам. Дори моето остаряло и пробито сърце да изчезне съвсем, камъкът винаги ще остане да свети.

София, 1977

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.